Једне летње ноћи топле, Циле, Пићука и ја,
понели смо нешто клопе да се нађе за дан два,
па смо кренули у Бразил ил' до јужних мора бар.
Смишљали смо неки фазон, ковали смо дуго план,
чудно злато и Амазон, па је дошао тај дан.
Дунавом до Црног мора, све је даље проста ствар.
За све је крив Тома Сојер,
такве књиге не би смеле да постоје.
То је било искушење, он је тако добро терао по свом.
За све је крив и Мисисипи,
о ком смо сањали на нашој старој липи,
Где смо гледали кроз крошњу,
како небом све до звезда плови Том,
крив је он.
Бирали смо дуго чамце, мазнули смо један жут.
Понели смо чак и мамце да би пецали уз пут.
Чинило се, на почетку, да ће провод бити леп.
Ал', нестаде нам прво хлеба, мучила нас страшна глад,
онда гром из ведра неба, па олуја, киша, град.
Ал на, срећу, неки чича тад нас примио на шлеп.
За све је крив Тома Сојер,
такве књиге не би смеле да постоје.
То је било искушење, он је тако добро терао по свом.
За све је крив и Мисисипи,
о ком смо сањали на нашој старој липи,
кад смо гледали кроз крошњу,
како небом све до звезда плови Том,
на оном сплаву свом...
Вратили нас сутра кући. Јао, што ме било стид,
па сам хтео кришом ући, шуњао се уза зид.
Видела ме прва мати: "Опа, вратио се син!"
На то отац рече само: "Нека, нек је жив и здрав..."
Ал' сам, ипак, ту и тамо, после био чудно плав,
па су ме у школи дуго звали Хаклбери Фин.
За све је крив Тома Сојер,
такве књиге не би смеле да постоје.
То је било искушење, он је тако добро терао по свом.
За све је крив и Мисисипи,
о ком смо сањали на нашој старој липи,
кад смо гледали кроз крошњу,
како небом све до звезда плови Том,
на оном сплаву свом... Крив је он!